-Ty chceš chytat ryby? -Ryby jsou zmrzlý.
Hele to auto. Není to paráda? To musí bejt Ford.
To není Ford.
-A co teda? -To nevím, ale Ford to není.
-Co to děláš, Leonarde? -Jak to vypadá?
Co když někdo přijde?
Nikdo sem nepřijde.
Co je?
Leonarde? Broučku, měl by ses obléknout. Snídaně je už hotová.
Začneme testem z dějepisu.
Dívejte se každý na svůj papír a o přestávce mi sešity odevzdáte.
Lowe, Leonard
Dobrý den, paní Loweová. Půjde Leonard ven?
-Je mi líto, ale dnes ne. -A co zítra?
-Ani zítra nebude zdravý. -A kdy bude zdravý?
To nevím.
Jste hodní, že jste se tu stavili.
PŘÍBĚH VYCHÁZÍ ZE SKUTEČNÉ UDÁLOSTI
BRONX, 1969
-Prosím vás. -Musíte se zeptat jí.
Nemocnice Bainbridge. Přejete si? Doktor Franklin a doktor Tyler
mají jednání. Mohu jim něco vyřídit?
Jsem doktor Malcolm Sayer. Mám domluvenou schůzku.
Posad'te se, prosím. Nemocnice Bainbridge. Přejete si?
Když říkáte lidé, máte na mysli živé lidi?
ŽádaI jsem o místo ve výzkumu v neurologické laboratoři.
V neurologické laboratoři? Máme tady rentgen.
Tohle je nemocnice pro chronické pacienty. Potřebujeme neurologa.
-Budete pracovat s lidmi. -Doktore, doktore.
-Měl jste nějaké pacienty? -Žížaly.
Co prosím?
Byl to obrovský projekt. Měl jsem za úkol získat decigram myelinu
ze čtyř tun žížal.
Pracoval jsem na tom pět let. Všichni říkali, že se to nedá.
-To taky nedá. -To už vím taky. Dokázal jsem to.
Tak snad předtím. Co u Svatého Tomáše?
Samý výzkum?
Máme málo lidí.
S lidskými bytostmi nikdy nepracoval.
Promiňte, ale vy asi hledáte někoho, kdo má praxi v nemocnici.
Já tu práci sice potřebuju, ale jistě byste našli stovku vhodných uchazečů.
A co na medicíně?
Bez praxe v nemocnici jste přece nemohl absolvovat.
Měřil jste tep, teplotu. Určoval diagnózu.
Takže praxi máte.
Chcete snad to místo, ne?
Tudy, doktore. Máte zkušenosti s chronickými pacienty?
-To byste si pamatoval. -Tak asi ne.
Máme tu roztroušenou sklerózu, Parkinsonovu chorobu.
Pro některé poruchy ani nemáme jméno.
-Na co čekají? -Na nic.
-A jak se uzdraví? -Nijak. Jsou to chroničtí pacienti.
Říkáme tomu zahrada, protože jim dáváme jen potravu a vodu.
Pane Keane, chtěl jsem se vás zeptat.
Narodil jsem se v roce 1 91 1 v New Yorku. Tady jsem od července 1 955.
Předtím jsem byl v Psychiatrickém centru v Brooklynu.
A předtím jsem byl člověk.
Zvyknete si.
Myslíte si, že ne, ale zvyknete si.
Ne, Knedlíku. Běž k sobě domů.
Dobré ráno, doktore. Máme tady další přírůstek.
Přivezli ji včera v noci. Tady je její spis.
Dobrý den. Já jsem doktor Sayer.
Víte, kde jste?
Slyšíte mě?
Nález: Demence neznámého původu. Nereaguje.
Zdravotní pojištění?
Jmenuje se Lucy Fishmanová. Našli ji u její sestry,
která byla už nějakou dobu mrtvá.
Nemá žádné příbuzné. Takhle na tom byla vždycky.
Žádná reakce, žádné známky chápání. A přesto.
Reflex.
Kdyby to někam odpálila, tak snad. Ale jak vidíte, tak to chytila.
Pořád je to jen reflex.
Kdybyste měl pravdu, tak bych s vámi jistě souhlasil.
Jako by si půjčila energii toho míčku, když žádnou vlastní energii nemá.
-Energii toho míčku? -Omluvte mě.
Vy chcete udělat dobrý dojem. Že je to tak?
Zatím se jen rozkoukáváte.
Slečno Costellová, přeobjednejte pacienty doktora Sayera.
Na zítřek.
Půjčila si energii toho míčku?
To je ohromné.
Děkuju vám.
Dejte nám vědět, kdyby chytila něco jiného.
Vyhodí mě. To nevadí. Vrátím se zpátky do školy.
Zapomněl jsem snad něco?
Ne. Chtěla jsem vám říct, že se mi to vaše vysvětlení líbilo víc.
Než se u nás zabydlíte, tak se vám budu o věci starat.
-Dobrou noc, doktore. -Děkuju.
-Dobrý den, jsem doktor Sayer. -Já jsem Wahídah.
-Jak se dnes cítíte? -Dobře, díky.
Ano, prosím. Jaký formulář? Ano, počkám.
Jistě. Tři, jedna, dva.
Děkuju, na shledanou.
Dobrý den.
-Hurá! Jsme na oběžné dráze! -To třeba nebudeme nic vážit!
Oslavme to s Quickem od Nestlé.
Čokoládová chut' Nestlé je přímo nadpozemská.
Hej, vy tam! Je nejvyšší čas dát si další lahodný Quick od Nestlé.
Lucy.
Vy jste se.
Anthony, pomůžete mi s tím?
Dovolíte?
Lucy, už tam skoro jste.
Tady je ta voda, Lucy.
Nechápu, proč ti ty nehty rostou tak rychle.
To bude určitě tím želé, co ti dávají.
ŽeIé a žeIé, každý den.
Červené žeIé, žIuté žeIé, každý den želé.
Zapomněla jsem ti říct, že paní Cooperová umřela. Pamatuješ na ni?
Byla moc milá. Vždycky tak pěkně mluvila.
Ale bez toho jejího psa bych se obešla.
-Dobrý den. -Dobrý den.
Mluví na vás někdy?
-Samozřejmě že ne. Ne slovy. -On s vámi mluví nějak jinak?
Jak to myslí?
-Vy nemáte děti. -Ne.
Kdybyste je měl, tak byste to pochopil.
Tady píšou "atypická schizofrenie".
Tady "atypická hysterie".
"Atypická nervová porucha."
"Od poslední prohlídky žádné změny."
"Nedoporučuji žádné změny ani terapii."
To je moc pěkný.
Tady píšou "Žádná změna". S datem 11 . září 1944.
To je 25 let.
Všechno tohle "atypické něco" musí nakonec být něco typického.
Ale co typického?
Doktore, nešel byste někam na kávu nebo tak něco?
Třeba na čaj?
Jindy bych řekl ano, ale už něco mám.
-Tak někdy jindy. -Jistě.
"Mozková chřipka".
Kde to jen je?
Promiňte, zdálo se mi, že někdo zapomněl zhasnout.
Našel jsem spojení. Všichni prodělali encefalitidu.
Dávno před tím než se dostali sem. Vidíte? Ve dvacátých letech.
-No není to krása? -Jistě. Za chvíli se vrátím.
Výskyt encefalitidy se blíží epidemii. Rekordní počet obětí.
Záhadné onemocnění. Znepokojivé šíření "spavé horečky".
Nemoc "Zapomnění" z 20. let. Post-encefalitický syndrom.
Kolik jste jich našla?
Pět. A podle mě tam budou i další.
Jak vypadají?
Tak jak jste je popsal: "Nehmotní, jako duchové."
To mě jen tak napadlo. Spousta z nich byly tehdy děti.
Ano, děti, které usnuly.
Většina jich zemřela během akutní fáze nemoci.
Zdálo se, že ti, kdo přežili, ti, kdo se probudili, jsou v pořádku.
Jako by se nic nestalo.
Nedošlo nám, jak asi infekce musela zničit mozek.
Léta plynula. Pět, deset, patnáct let.
Pak se objevily ty zvláštní neurologické symptomy.
Ale objevovaly se.
Poprvé jsem se s tím setkal na začátku 30. let.
Staré lidi přiváděly jejich děti.
Mladé lidi přiváděli jejich rodiče.
Najednou se nemohli sami obléct ani najíst.
Ve většině případů nemohli najednou mluvit.
Některé rodiny to dohnalo k šílenství.
Lidé, kteří bývali normální.
A najednou byli.
.někde jinde.
Jak jim asi je? O čem přemýšlejí?
Nepřemýšlejí.
Virus zničil vyšší schopnosti.
-Víme to jistě? -Ano.
-Protože? -Protože alternativa je nemyslitelná.
Taky si myslím, že by se to tu mělo dát do kupy, ale co to tady děláme?
Mám takové tušení.
Co zastavilo Lucy na cestě k fontánce?
Nic.
Přesně tak. Vizuální pole se ztratilo. Není tu žádný vzorec.
Nic, co by ji nutilo jít dál.
-Takže my to něco vytváříme. -Přesně tak.
Dívá se z.
-Chci toho o vašem synovi vědět víc. -Ale jistě.
Něco se stalo s jeho rukama. Najednou už nemohl psát.
Nemohl nic dělat.
ŘekIi mi, že bych ho měIa vzít ze školy. To mu bylo jedenáct.
Pomalu se to zhoršovalo.
Volal na mě a když jsem tam přišla, seděl u stolu v jakémsi transu.
Hodinu, dvě hodiny. A pak byl zase v pořádku.
Jednou jsem přišla z práce a našla jsem ho ležet v posteli.
Pořád říkal: "Mami, mami?" A ruce měl takhle napřažené.
"Copak chceš, Leonarde?"
Pak už nikdy nepromluvil. Bylo to, jako by zmizel.
Ve stejném roce, později, jsem ho odvezla do Bainbridge.
To bylo 14. listopadu 1 939.
Bylo mu dvacet.
Co dělal těch devět let ve svém pokoji?
ČetI. Strašně rád četI. ČetI pořád.
Vážně?
To bylo jediné, co mohl dělat.
To stačí.
Tak, Leonarde, je to hotové.
Nic, nic, nic, a nic.
-To je jedna z tvých soch. -Přesně tak.
Podej mi sůl.
-A co tohle? -To asi zrovna blesklo světlo.
Omyl. Celou tu dobu předtím blikalo světlo.
Tady jsem vyslovil jeho jméno.
Omluvte mě.
Přesně doprostřed. Lupni ho tam.
Taky umím chytat! Hod' mi ten míč!
To jsou všichni? At' je sem ostatní přivezou.
Měla jsem se s Davidem rozvést. Myslela jsem, že touží být otcem.
Pacienti dostali své ranní léky.
Doktor Sayer se domnívá, že vám ta přestávka stačila. Pojd'te.
Je to nádherná árie. Dívejte se, jestli budou reagovat.
"Říkej mi IsmaeI."
"Před nějakou dobou, nezáleží na tom, jak už je to dlouho,
jsem neměl moc peněz a nebylo nic, co by mě na pevnině příliš drželo."
Já vím, že mě slyšíte. Zkuste reagovat, až vyslovím vaše jméno.
Nejde o jakoukoli hudbu. Musí to být pro ně ta správná hudba.
Jako by s nimi pohnula jen ta hudba, která s nimi hýbe.
Ještě jsem nepřišel na to, co rozhýbe Berta.
Kdybych je nechala, tak by tady takhle seděli celý den.
Musím položit první kartu.
L. Leonard. L.
To je Frank. Pomozte mi ho zvednout.
Jeho se dotýká ještě něco jiného. Lidský kontakt.
Stůjte tam chvíli.
Beze mě chodit nemůže. Kdybych ho pustila, tak spadne.
Nenechám vás upadnout.
Se mnou ale půjde kamkoli.
Je to jako s tím míčkem. Půjčuje si moji energii.
Energii jiného člověka.
Začnu tou šipkou hýbat u "L". Napíšeme Leonard.
Až ucítím, že tou šipkou hýbete vy, tak ji pustím a budete psát ty.
Rozumíte? Tak já začínám.
Ne. Možná jsem se nevyjádřil jasně. Je to moje chyba. Já.
L. dobře, dobře. A ted' "E".
E, dobře.
S.
P.
Vy píšete něco jiného.
RILKE/PARDÁL
Rilke, Rainer Maria. Německý básník a spisovatel.
"Zrak, ztuhlý stálou chůzí podél mříží,
dávno se přestal kolem rozhlížet.
Ten pohled, zdá se, tisíc mříží tíží
a za tisíci mříží žádný svět.
Plynulým krokem kreslí za pochodu kruh zcela skromný, jeden a týž tah,
vedený silou tance kolem bodu,
jejž tvoří vůle, ztuhlá, v mrákotách.
Občas i závoj víček poodhalí:
když nový obraz vzbudí nečinné, mdlé oko, klidné, natažené svaly,
v srdci se opět rozplyne."
Slyšela jste někdy o léku nazývaném L-dopa? Je to syntetický dopamin.
Ano, dává se pacientům s Parkinsonovou chorobou.
-Proč? -Jen tak.
Promiňte. Nezlobte se.
Uplyne dalších sto let, než se moderní neuropatologii podaří
přesně určit poškození mozku pacientů s Parkinsonem.
S lékem L-dopa může poprvé slíbit pacientům s Parkinsonovou chorobou
normálnější život díky aplikaci L.
Tento lék mě velmi zajímá. Setkal jste se někdy s někým, kdo.
-Promiňte, doktore. -Sayer.
Setkal jste se s pacienty s encefalitidou?
Až skončím, doktore Sayere. Kdybyste dovolil.
Jak už jsem řekl, aplikací léku L-dopa.
Myslíte, že by se extrémní parkinsonovský třes
mohl najednou projevit jako žádný třes?
-To mluvíte se mnou? -Ano.
Představte si, že byste třes rukou zrychlil až k bodu nehybnosti.
Představte si, že by se u některého pacienta příznaky Parkinsona zrychlily.
Třes rukou, pohyby hlavy, zrychlování řeči.
Nemohlo by je to naprosto pohltit a udělat z člověka sochu?
Já nevím. Možná.
-Myslíte, že by L-dopa pomohla? -Vy jste doktor Sayer, že?
Já jsem chemik, vy jste doktor. Nechám na vás, abyste ty škody napáchal.
Freud věřil v zázraky, když předepisoval kokain jako bonbóny.
Všichni jsme věřili kortizonům, než z nich naši pacienti začali šílet.
-A ted' je to L-dopa? -Podle mě se to ještě nedá říct.
Nezlobte se, ale podle mě je na to ještě velmi, velmi brzo.
Nechte chemiky, at' napáchají ty škody, doktore.
Ale já.
Doktore Kaufmane, četl jste to? Nový lék umožní paralyzovaným jíst želé.
Ano, četl jsem to. Poctivě a střízlivě. Všichni měli slabého Parkinsona.
Vaši "Parkinsoni", jestli je to to, co mají, se nepohnuli celá desetiletí.
Možná byste se na ně měl podívat znovu, pane.
Sám víte, že byste neměl dělat unáhlené závěry.
Neznamená to, že je tam nějaké spojení, i když se ho snažíte najít.
To, čemu věřím, to, co vím, je, že uvnitř stále žijí.
A jak to víte? Protože chytí míč?
Já to vím.
-Kolika z nich to chcete dát? -Všem.
Některým. Jednomu.
Jednomu.
Se souhlasem rodiny. Stvrzeným podpisem.
Leonard trpí Parkinsonovou chorobou?
Ne. Jeho symptomy jsou podobné jako u Parkinsonovy choroby.
Ale zase ne tak docela.
Co s ním ten lék udělá?
Nevím, co to s ním udělá. Jestli vůbec něco.
A co si myslíte, že to s ním udělá?
To nevím jistě.
Ten lék je určen pacientům s naprosto odlišnou poruchou.
V co doufáte, že to s ním udělá?
Doufám, že ho to přivede zpátky z toho, kde se nachází ted'.
-Kam? -Do tohoto světa.
Co tady na něj po všech těch letech čeká?
Vy. Vy tady na něj čekáte.
Až do dna, prosím.
-Na 200 miligramů vůbec nereagoval. -Třeba to neutralizoval ten džus.
-Třeba potřebuje víc. -Třeba potřebuje míň.
Zkusím mu to dát do mléka.
500 miligramů.
-Kdyby se něco změnilo, tak zavolám. -Jistě.
Děkuju.
Je tu ticho.
Je hrozně pozdě. Všichni spí.
-Já nespím. -Ne. Vy jste vzhůru.
Můžu se podívat?
To jsem já.
Leonarde, někdo za tebou přišel.
Mami! Mami!
-Já jsem Eleanor. -Eleanor.
-Těší mě. -Mě těší.
-Dámy? -Tak co jsem provedla ted'?
Proboha.
Dobrý den, pane. Já jsem Margaret.
Beth.
Anthony. Jak se vede?
Skvěle, pane. A vám?
Mně taky skvěle.
-Už jste ho viděl? -No nevypadá skvěle?
Já bych se asi nevyrovnala s tím, že jsem ztratila 30 let života.
On si to snad ale neuvědomuje, ne?
Otočte se sem, prosím. To je fotoaparát Polaroid. Díky.
Udělá fotky ani ne za minutu. Neuvěřitelné.
Ted' bychom mohli zkusit tohle.
Skvělé. Ted' bych chtěl, abyste šel na konec místnosti.
Můžeme? Ted'.
Dobře.
A ted' zpátky.
To bylo rychlé. Musím si zajít pro další film.
Musíte si alespoň lehnout. Potřebujete si odpočinout.
Bojím se zavřít oči. Když zavřu oči, tak.
Tak usnete. A ráno se probudíte a bude další ráno.
Slibuju.
Dětská lodička, stříbrný měsíc pluje po nebi.
Chlapec hledá svůj sen, hledá ho blízko i daleko.
Pluj, chlapče, pluj...
...po širém moři.
Jen se ke mně nezapomeň vrátit.
Z Bronxu se stala tak krásná čtvrt'.
-To je moje škola. -Vážně?
-To je klasika? -Vyberte si, co chcete poslouchat.
-Co je tohle? -To je rock'n'roll.
Pojd'te do vody!
Když jste byl mimo, tak se něco stalo. Říkají tomu znečištění.
Leonarde, vy se nebrodíte! Tohle je plavání!
Nevím, jestli je pro takový případ nemocnice pojištěná.
-Pojd'te! -Kdepak.
Leonarde, začíná příliv.
To je periodická tabulka prvků.
Podle toho vím, kdy jsem se začal zajímat o vědu.
Je to krása. Je to podstata celého vesmíru.
Tady jsou alkalické kovy. Halogeny, inertní plyny.
Každý prvek má v té soustavě místo. To se nedá změnit.
At' se děje, co se děje, jsou v bezpečí.
Vy nejste ženatý?
Já? Ne. Já to s lidmi moc neumím.
Nikdy jsem se neoženil, Leonarde. Přitom je mám rád.
Přál bych si pro ně mít víc než jen elementární pochopení.
Možná kdyby byly méně nepředvídatelné.
Eleanor by s vámi nesouhlasila.
-Eleanor? -Slečna Costellová.
Ona s vámi o mě mluvila?
A co říkala?
Že jste hodný člověk. Že vám na lidech moc záleží.
Chtěl bych nasadit léky i ostatním. Asi to bude dost drahé.
-Máte představu jak drahé? -Ano. Mluvil jsem s Rayem.
Mám tady předběžný odhad.
Když jim dáme stejnou dávku jako panu Loweovi, tak by to stálo.
Dvanáct tisíc.
-Kolik? -Dvanáct tisíc dolarů.
Měsíčně? S tím před správní radu nemůžu.
A co si promluvit přímo s patrony nemocnice?
Ti už nám dali, co mohli.
Musíme je přesvědčit, aby dali víc, než jsou zvyklí.
-A co jim ukázat pana Lowa? -Nepřeceňujte jeho vliv na lidi.
Tady jde o peníze.
Axiální svalstvo bylo extrémně ztuhlé.
Zde vidíme narůstající poškození pozičních reflexů.
Toto je ztuhlost typu mozkového kmene. Meningismus.
Nejzajímavější je silná obličejová maska,
která, jak už víme, by neměla být zaměňována s apatií či katatonií.
Ne tak vědecky. Hlavně klid.
Přesto na některé věci reagoval.
Na vyslovení svého jména, notový zápis určitého hudebního díla.
Na dotek jiného člověka.
Tato probuzení však byla zřídkavá a pomíjivá, trvající vždy jen okamžik.
Jinak vypadal tak, jak ho vidíte. V jakési metaforické,
ne-li fyziologické obdobě spánku. Neřku-li smrti.
V takovém byl stavu, když jsem ho v této nemocnici našel.
A tak vypadal jeho život v uplynulých třiceti letech.
-Už? -Začněte, až budete chtít.
Jmenuju se Leonard Lowe.
Vysvětlili mi, že jsem byl nějakou dobu mimo.
Ted' už jsem zpátky.
A je to. Můžete to odnést.
Mockrát děkuju.
-Doktore Sayere! -Co se děje?
Je to hroznej zázrak.
-Kde mám brýle? -Na nose.
Je to vůbec možný?
Já mluvím.
Já chodím. Kdo jste?
Děkuju vám, že jste přišli. Dneska je všechno trochu jiné.
Já. To byl ten nejdivnější sen.
No tak! Chci vám jen změřit tlak.
Seděla jsem 25 let, tak to jste asi propásla příležitost.
Jste v pořádku?
-Potřebuju nějaký make-up. -To se dá zařídit.
A nějaký přeIiv na vIasy. Černý.
-Černý? Opravdu, Rose? -Jistě. Vždycky jsem měla černé vlasy.
Doktore Sayere, jde o něco s těmi ovocnými stromy.
-Prořezejte ty ovocné stromy. -Zařídím to.
Chci steak. Krvavý. Šťouchané brambory, šťávu a fazolky.
Uvědomovala jsem si věci, ale nic pro mě neznamenaly.
S ničím se mi to nespojovalo. Byla válka. Nebo dvě.
Dneska jsem došla do koupelny sama.
Myslím, že předtím to s nimi bylo lepší.
Rolando, můžete na mě mluvit? Já jsem slečna Costellová.
Rozumíte mi?
-Lucy, jaký se píše rok? -Jaký je rok?
Přece 1926, hlupáčku.
No tak, Miriam, bud'te hrdina!
"Podobně jako dav útočící na Bastilu, vřítily se toho nezapomenutelného večera
Mighty Mets do šaten.
A začala tak jedna z nejhlasitějších, nejdivočejších a alkoholem provázených
oslav vítězství v historii baseballu.
Po sedmi letech výsměchu a strádání se konečně dostali na vrchol."
-Ahoj, Sydney. -Ahoj.
-Jedeme na stejné místo? -Já vlastně ani nevím.
Držte se všichni pohromadě.
-Přived'te Leonarda. -Anthony, zajděte pro Leonarda.
Držte se, prosím vás, všichni pohromadě.
-Jak se vede mému otci? -Pořád stejně.
-Možná bys neměla jezdit, mami. -Proč bych nejela?
Tam nemůžete stát, Leonarde. To by se ty dveře nezavřely.
-Já tomu nerozumím. Sydney taky jede. -To je pacient. Ty ale nejsi.
-Není to stejný pacient. -Ale pořád je to pacient.
-Jsem tvoje matka. -Vidíš tu snad nějaké jiné matky?
Co sis to udělal s vlasama?
-To je pneumatika. -To vím taky. Nejsem pitomec.
-Děláš ze mě troubu. -My už se o to postaráme.
-Tak připraven? -Já zůstanu tady.
-Proč? Stalo se něco? -Jsem v pořádku, ale prostě.
Mávejte.
Tak pojd'te, doktore!
Vážně nechcete? Jste v pořádku?
Jsem v pořádku, zatím se mějte. Dobře se bavte.
Dobrý den. Sekanou, prosím.
-Sekanou. -Taky sekanou.
Vy mě pronásledujete?
Promiňte, dělala jsem si legraci. Ted' jsem vás viděla nahoře.
-Přišel jste za někým na návštěvu? -Ne.
Vy tady pracujete?
Já tady žiju.
Vy jste pacient?
Nevypadáte jako pacient.
Vážně?
Tyhle kaktusy se mi vždycky líbily.
Doktore Sayere, to vy jste vybral tohle místo?
-Proč? -Vždycky sem chodím.
Je to tu pěkné, ale po první hodině už to není ono.
-Anthony myslí, že se skupina nudí. -To je pravda.
Myslel jsem, že bychom je mohli vzít do opery.
Nebo do přírodovědného muzea?
Ne, tam je spousta mrtvol a vycpaných zvířat.
Tak co ještě zbývá?
-Je to legální? -Ano, už nějakou dobu.
Co si dáte, dámy?
Rob Roye s ledem.
Nealkoholického Rob Roye.
Pracuju tady v jídelně na nočních směnách.
Někdy zajdu za tátou, než jdu do práce.
Chodíval na všechny zápasy, tak mu čtu zprávy ze sportu.
Nevím, jestli ví, že za ním chodím. Moje matka si myslí, že ne.
Vy si ale myslíte, že ano.
Někdy se mi zdá, že něco zahlédnu. Jako bych viděla změnu.
A na okamžik ho vidím, jaký býval před mrtvicí.
A pak je to pryč a já nevím, jestli jsem něco viděla. Dává to smysl?
Ano.
A proč vy jste tady?
-Dávají mi léky. -Na co?
Bez nich jsem na tom podobně jako váš otec.
-Ted' jsem ale v pořádku. -To je dobře.
Byla jsem si tak jistá, že si dá omeletu se slaninou, toast a kávu.
Tak jsem se ho ani neptala a rovnou mu to přinesla.
ŘekI jen: "Zapomněla jste na rajče."
A my jsme je neměli. Proto jsem mu ho nepřinesla.
-Moc hezky se mi s vámi povídalo. -Mně se s vámi taky hezky povídalo.
-Paulo? -Ano?
On to ví. Váš otec ví, že ho navštěvujete.
Doktore, to jsou moji přátelé.
No není rozkošnej?
Miriam, nevím, jak vám to říct. Tak to prostě řeknu.
Váš manžel.
Nechal se s vámi rozvést v roce 1953.
Díky Bohu!
Podívejte se! Pontiac Firebird, čtyřlitr. To je teda auto.
-Co pro vás mohu udělat? -Odved'te mě odsud.
-Špatně. Tady to je. -To jsem asi prohrál.
Asi se štěstí obrátilo. To se mi moc líbí.
-Tak jak to jde? -Jak to jde?
Ano, jak se cítíte?
Moji rodiče jsou mrtví, manželka je v ústavu.
Můj syn se ztratil kdesi na Západě.
Cítím se starý a podvedený. Tak se cítím.
Koupila jsem ti další tužky.
A přinesla jsem ti tohle.
Malý příložník.
Jo, to se mi může hodit.
To je moc pěkné.
-Hned se vrátím. -Leonarde?
Dříve o děvčatech nikdy nemluvil.
Rozhodně s nimi nikdy nic neměl.
Je to vlastně hrozně směšné. Děvčata! Vám to tak nepřipadá?
Je to dospělý muž.
ŘekI mi, že bych si měIa vzít voIno. Jen tak pár dní odpočívat.
Asi chtěl říct, že si volno zasloužíte, a to měl pravdu.
Nemohu ho tady nechat samotného. Beze mě by tu umřel.
Děvčata!
Haló? Doktor Sayer? Potřebuju s vámi mluvit.
To jste vy, Leonarde?
Myslím, že si spolu musíme o něčem promluvit.
O čem?
O tom, na čem záleží, co se mi stalo. O věcech, které jsem ted' pochopil.
-Odkud voláte? -Z vaší kanceláře.
-Je hrozně pozdě. -Vážně?
-Zůstaňte tam, přijedu za vámi. -Dobře.
-Doktore Sayere, sedněte si. -Proč? Co se děje?
Musíme to všem říct. Připomenout jim, jak je to skvělé.
Co je skvělé, Leonarde?
Přečtěte si noviny. Co tam je? Samé špatné zprávy.
Lidi už zapomněli, o co v životě jde. Jaké je to žít.
Musíme jim připomenout, co mají a co mohou ztratit.
Já cítím radost ze života, z daru života, ze svobodného života!
Říká, že si lidi neváží obyčejných věcí.
Práce, her, přátelství, rodiny.
Byl tak rozrušený, že mluvil až do pěti do rána.
-Nevím, jestli je to uvolnění, mánie. -Nebo láska?
Ano. Ale to, co říká, je pravda. My už neumíme žít.
Ale v pět ráno!
-Wahído, jak se máte? -Dobře.
-Pane Lowe, jste v pořádku? -Ano.
-Co tedy chcete? -Nic složitého.
A to je?
Jít na procházku kdy chci, jako každý normální člověk.
-Můžete jít přece na procházku. -Vážně? Sám?
Jaký je v tom rozdíl?
Podívejte, já nejsem zločinec. Nespáchal jsem žádný zločin.
Nejsem nebezpečný sobě ani ostatním. A přesto nemůžu jít na procházku sám.
Neprobudili jste věc. Probudili jste člověka. Já jsem člověk.
Jste si vědom toho podvědomého nepřátelství namířeného proti nám?
Jak si ho mám být vědom, když je podvědomé?
Zajímalo by mě, co byste dělal, kdybyste se dostal ven.
Procházel bych se, díval se kolem, mluvil s lidmi.
Vybral bych si, na kterou stranu chci jít. To vy považujete za normální.
-To je všechno? -To je všechno.
Dobrá. Zvážíme to, a dáme vám vědět.
-Jste v pořádku? -Jo, nic to nebylo. Byl jsem nervózní.
Tak co říkali?
Že zatím nemáme dost informací.
Že pro stanovení diagnózy je třeba pokračovat v pozorování.
Tam venku je jiný svět, na který možná nejste připravený.
Nemohou být zodpovědní za to, co by se vám mohlo stát.
ŘekIi ne.
-A co jste řekl vy? -Oni mě nemusí poslouchat.
Souhlasil jste s nimi?
Ano.
Myslím, že je předčasné říkat hop. A tohle vlastně nic neznamená.
Je to experimentální lék. Potřebujeme čas, abychom zjistili.
-Leonarde, kam jdete? -Na procházku.
Tady je doktor Sayer.
-Kam jdete? -Jdu ven.
Dál už pacienti nesmí.
Neztěžujte si to.
Chci se jen jít projít.
Není to pacient s mentálním problémem. Tohle není nutné. Nechte ho!
Prosím vás, není to násilník!
Já to nechápu. Dřív s ním nikdy potíže nebyly.
Byl tichý, slušný, poslouchal. Nikdy si nic nevynucoval.
-Nikdy se nestalo, že by neposlechl. -Protože byl katatonický, paní Loweová.
Mluvím o době, kdy byl ještě chlapec.
Mrzí mě to.
Nevím, co to je. Myslím, že ani on to neví.
Udělali jste z něj něco, co není on.
Ne my, to oni jsou vadní. To není naše krize, ale jejich!
My jsme prošli tím nejhorším a přežili jsme to. Z toho mají strach.
Protože to vědí.
Vědí to! Vědí!
My jim totiž připomínáme.
že tady existuje problém,
se kterým si nevědí rady.
Nemohou léčit, pokud si to neuvědomí a nepodívají se na ten problém.
Dokud nepřiznají, že je tu problém, a že ten problém nejsme my.
Ne my, ale oni jsou ten problém.
Třicet let nemohl dát vzteku průchod.
-Jako ti ostatní. -Jeho chování je přirozenější.
Podle vás jsou jeho tiky a paranoia známkami normálního chování?
Ano, protože je tady. Probudili jsme ho a zavřeli v téhle kleci.
To není paranoia, to je fakt.
Mám tady 20 psychotiků, kteří odmítají jíst a nevědí proč.
-Jak dlouho to může trvat? -On ví proč. Chce pryč.
Pan Lowe není mesiáš 5. oddělení. Je to muž, který je v průseru.
Nebyl vzkříšen, ale dostal od vás léky.
Léky, které nejsou zase až tak zázračné.
-Ostatní jsou v pořádku. -On je bere déle.
Je mi ho líto. Snažím se do jeho situace vžít.
Ale nenechám ho ohrožovat zdraví ostatních pacientů.
-Je mi líto. -To nemůžeme dovolit.
To je v pořádku.
-Jak se máte? -Dobře.
-A vy? -Líp než kdy jindy.
-K čemu jsou tihle pánové? -Mají mě chránit.
-Kéž bych je nepotřeboval. -Někdo vám chce ublížit? Kdo?
O to přeci jde, že jo? Kdo. Jeden nikdy neví.
Někdo, od koho to nejmíň čekám. Podívejte se do historie.
Každý pacient na tomhle oddělení myslí, že se proti němu všichni spikli.
Pletou se. Jsou šílení.
Váš stav se zhoršil.
Lék už nezabírá. Tohle jsou vedlejší účinky.
Proto se takhle chováte.
Jsem rád, že jste sem přišel, ale mám práci.
Podívejte se na sebe, prosím vás.
Ne, vy se na sebe podívejte. Já jsem nemocný.
Nemoc mě z tohoto světa odvedla, a já jsem bojoval, abych se vrátil.
Bojoval jsem 30 let a pořád ještě bojuju.
Ale vy.
Vy nemáte žádnou omluvu. Jste vystrašený, osamělý muž a nemáte nic.
Žádný život, nic! To vy spíte.
Mohli by vám vzít váš lék. To mohou udělat.
Třeba se ráno probudíte a nic nedostanete.
Běžte od mě!
Nic se nestalo. Díky.
Jenom jsem upadl.
Pomozte mi.
Můžete chodit?
Nedovolím, aby vám ten lék vzali. Dáme se do toho spolu.
Měl na lék reakci. Má tiky.
Neobává se toho, jak vypadá.
Spíš toho, jaký to bude mít vliv na ostatní pacienty.
Upravíme mu dávkování. Je připraven na cokoli.
Chce, aby na to byli ostatní připraveni. Musíte mi s tím pomoct.
-Ahoj, Leonarde. Vítej zpátky. -Děkuju.
-Jak ti je? -Jseš v pohodě?
-Tady je takové ticho. -Protože jsme na tebe čekali.
Vypadáš dobře, Lene. Každej den líp.
Co když už toho dostal dost?
Co když je to i pro nás ostatní jen otázka času?
Není důvod si myslet, že totéž se stane i vám.
Proč ne?
Každý jste jiný. A je vám dobře.
To bylo krásné, Lucy.
Tuhle píseň jsem se naučila už velmi, velmi dávno.
Já vím, jaký se ted' píše rok.
Já si jen nedokážu představit, že by mi bylo víc než dvacet dva.
Nevěděla bych co s tím.
Vím, že není rok 1926.
Jenže potřebuju, aby to tak bylo.
-Jak je vám, Leonarde? -Líp než kdy jindy.
Co ostatní? Baví se o mně?
-Mají strach. -To by měli.
-Můžete to zastavit? -To nevím jistě, ale zkouším to.
-Nevykašlete se na mě. -To ne.
425. Ano.
Dostal jsem pohlednici od syna.
Jsem v pořádku, a pak se všechno zastaví.
Bez jakéhokoli varování. Jako kdyby najednou někdo zhasl.
Něco mě musí přivést zpátky. Zvuk, dotek.
A pak se zase můžu pohnout. Ajsem v pořádku.
Ne že bych se cítil špatně, já prostě necítím nic.
Jako bych byl mrtvý. Prostě nic.
Je to, jako bych už ani nebyl člověk. Jenom snůška tiků.
Ne že by mi to vadilo. Někdy to můj život zajímavě obohacuje.
Nevím, kdo to má pod kontrolou, jestli já nebo ty tiky. Ale neměl bych je mít.
Na pět.
Ještě trošku.
Když pracuju, tak je mi dobře. Tady je mi dobře.
-Ted' dělám na tom seznamu knih. -To bych rád viděl.
To nevadí, tak někdy jindy.
-Co je to? -Máte záchvat.
Přineste kameru!
Tohle já nemůžu. Já tu kameru vypnu.
Ne! Dívejte se! Dívejte se!
Učte se, učte se. Ode mě.
Tak dobrá. 625.
-675, aspoň. -Dobře.
Já už nemůžu číst! Nedokážu udržet oči na jednom místě!
Pořád se vracím na začátek, na začátek.
-Všechny jsem zklamal. -Ne.
Vás jsem zklamal. Ano, jsem směšný.
Nejste. Tohle nebudu poslouchat.
Jsem směšný. Jen se na mě podívejte a řekněte, že nejsem!
Nejste.
To nejsem já!
Když se můj syn narodil, neptala jsem se nikdy proč.
Proč jsem měla takové štěstí? Zasloužím si to skvělé dítě?
Ale můžete si být jistí, že když onemocněl, chtěla jsem vědět proč.
Proč se to stalo? Nemohla jsem s tím moc dělat.
Za nikým jsem nemohla jít a říct: "Zastavte to. Prosím vás.
Copak nevidíte, že můj syn trpí?"
Můj syn trpí. Prosím vás, zastavte to!
-On bojuje. -Prohrává.
Byla jsem v práci, pozvala jsem pár přátel a byla jsem tančit. Víc nic.
To je krásné. Nic z toho jsem nikdy nedělal.
To ještě přijde.
Nikdy mě odsud nepustí. a já se jim ani nedivím.
Jak sama vidíš, tak pořád nejsem v pořádku.
Když jsem s tebou, tak se cítím dobře.
Už se spolu neuvidíme.
Přišel jsem se s tebou rozloučit.
To je přece krásné.
-Můžu? -Začněte, až budete chtít.
Jmenuju se Leonard Lowe. Řekli mi, že jsem byl nějakou dobu mimo.
Ted' už jsem zpátky.
-A jaké to je být zpátky? -Nejdřív mi to připadalo jako sen.
Kdy jste si uvědomil, že to není sen?
Když jsem promluvil a vy jste mi rozuměl.
ŘekIa jste mu, že jsem hodný čIověk.
Copak někdo hodný může dát život, aby si ho pak zase vzal zpět?
Všem nám je život darován a pak odebírán.
Proč mě to nijak neuklidňuje?
Protože jste hodný člověk.
Protože je to váš přítel.
Bylo to neuvěřitelné léto. Doba znovuzrození a nevinnosti. Zázrak.
Pro patnáct našich pacientů a nás, jejich ošetřovatele.
Ted' se ale musíme smířit s realitou zázraků.
Můžeme se schovávat za vědu a říct, že selhal lék.
Nebo že se vrátila nemoc.
Nebo že pacienti nebyli schopni vyrovnat se se ztracenými desetiletími.
Skutečnost je ale taková, že nevíme, kde se stala chyba a co bylo správně.
Víme jen to, že když se chemické okno zavřelo,
přišlo další probuzení.
Že lidský duch je silnější než jakýkoliv lék.
A právě ten je potřeba živit.
Prací, zábavou, přátelstvím, rodinným zázemím.
To jsou věci, které jsou důležité.
Na to jsme už zapomněli.
Na ty nejzákladnější věci.
-Tak. Dobrou noc. -Dobrou noc.
-Eleanor! -Ano?
Stalo se něco?
Máte dneska večer něco? Jestli už něco máte.
Ne, já.
-Nic nemáte? -Ne, nemám nic.
No, myslel jsem, že byste. že bychom spolu.
Že bychom si mohIi zajít na kávu.
To bych moc ráda.
-Mám tady auto. -A co kdybychom se prošli?
Dr. Sayer se dál se svými kolegy věnoval post-encefalitickým pacientům
a zkoušel léčbu dalšími dostupnými léky.
Leonard a spousta dalších pacientů
prožili další krátká období probuzení.
Žádné z nich však již nebylo tak dramatické jako v létě roku 1969.
Doktor Sayer dál pracuje v nemocnici pro pacienty s chronickými chorobami.
Tak začneme.